ПРОЕКТ

Вноситься 
Кабінетом Міністрів України
Д. ШМИГАЛЬ
“___” ____________ 2022 р.

ЗАКОН УКРАЇНИ
Про безпеку та здоров’я працівників на роботі
Цей Закон визначає правові, організаційні, економічні та соціальні засади безпеки та здоров’я працівників на роботі в Україні, регулює відносини у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі з метою забезпечення безпечних умов праці, збереження життя і здоров’я працівників та встановлює єдиний порядок організації функціонування системи управління у цій сфері.

Розділ I 
ЗАГАЛЬНІ ПОЛОЖЕННЯ

Стаття 1. Визначення термінів
1. У цьому Законі терміни вживаються в такому значенні:
	1) атестація робочих місць/зон за умовами праці – комплексне оцінювання факторів робочого середовища і трудового процесу, що впливають на здоров’я і працездатність працівників під час роботи;
	2) аудит системи управління безпекою та здоров’ям працівників на роботі – документований процес незалежного, систематичного збору і аналізу інформації для об’єктивного оцінювання системи управління безпекою та здоров’ям працівників на роботі на відповідність вимогам законодавства, ефективності функціонування такої системи та заходів із зменшення професійних ризиків;
	3) безпека та здоров’я працівників на роботі – система заходів та засобів щодо запобігання та/або зменшення впливу на працівників небезпечних та шкідливих професійних факторів та професійних ризиків, спрямованих на збереження здоров’я, життя і працездатності працівників, що вживаються на всіх етапах робочого процесу, в т. ч. на етапі планування та проектування;
	4) безпечні умови праці – стан умов праці, за якого відсутні небезпечні або шкідливі професійні фактори або їх рівні не перевищують граничнодопустимих значень;
	5) вагітна працівниця – жінка-працівниця, яка поінформувала свого роботодавця про свою вагітність шляхом надання медичного висновку за результатами медичного огляду;
	6) використання робочого обладнання – будь-яка діяльність, пов’язана з робочим обладнанням, зокрема, запуск та зупинка обладнання, перевезення, ремонт, модифікація, налаштування, експлуатація та обслуговування, включаючи очищення;
7) громадський контроль – діяльність представників працівників, їх організацій та об’єднань, предметом якої є здійснення контролю за додержанням законодавства у цій сфері з метою запобігання професійним ризикам та забезпечення належного рівня захисту прав працівників у цій сфері;
	8) державна (національна) політика у сфері безпеки і здоров’я працівників на роботі – система визначених на законодавчому рівні ціннісних цілей і принципів у сфері безпеки і здоров’я працівників на роботі та спрямованих на їх досягнення і реалізацію державно-управлінських рішень, заходів і дій;
	9) запобіжні заходи – організаційні, правові, технічні, медичні, санітарно-гігієнічні заходи, що здійснюються роботодавцем з метою запобігання, усунення або зменшення професійних ризиків;
	10) засоби індивідуального захисту – всі засоби, які призначені для носіння і використання працівником з метою індивідуального захисту від одного або більше професійних ризиків, які могли б становити загрозу життю та здоров’ю працівника, а також будь-які пристосування, аксесуари чи змінні компоненти, призначені для цієї мети;
	11) засоби колективного захисту – засоби захисту працівників, що конструктивно та/або функцiонально пов’язані з робочим обладнанням, робочим процесом, приміщенням, будівлею, спорудою, робочим мiсцем/зоною;
	12) ідентифікація небезпек – процес розпізнавання наявності небезпеки та визначення її характеристик;
	13) інструктаж – доведення до працівників змісту встановлених законодавством та/або роботодавцем вимог щодо безпечного виконання роботи, характерних помилок на робочих місцях осіб, яких інструктують, поглиблення знань і навичок безпечного виконання робіт;
	14) інцидент – подія або сукупність подій, що виникає в процесі роботи, яка може призвести або призводить до травмування та завданню шкоди для здоров’я працівника;
	15) культура безпеки – це система принципів, формальних та неформальних правил, форм поведінки, які базуються на пріоритеті цінності людського життя та здоров’я працівників перед економічними чи будь-якими іншими цілями діяльності роботодавця;
	16) культура профілактики безпеки та здоров’я працівників на роботі – це система принципів, формальних та неформальних правил, форм поведінки, у якій право на безпечне робоче середовище визнається на всіх рівнях, а принципам запобігання надається найвищий пріоритет;
	17) модифікація – внесення змін у конструкцію обладнання, що використовується, з метою зміни технічних характеристик або підвищення безпечності, технічного рівня чи поліпшення економічних характеристик;
	18) національна програма у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі – це комплекс взаємопов’язаних завдань і заходів, спрямованих на реалізацію цілей державної (національної політики) та розв'язання найважливіших проблем у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі, із визначенням строків їх виконання, складу виконавців, джерел фінансування та іншого ресурсного забезпечення;
	19) небезпека – потенційна властивість, притаманна об’єкту, діяльності, робочому обладнанню або факторам робочого середовища, що може спричинити шкоду здоров’ю або життю працівника;
	20) небезпечний професійний фактор – фактор робочого середовища, вплив якого на працівника в певних умовах може призвести до травми, раптового погіршення здоров’я працівника або його смерті;
	21) нещасний випадок – обмежена в часі подія або раптовий вплив на працівника небезпечного чи шкідливого професійного фактору, що сталися в процесі або у зв’язку з виконанням працівником роботи, внаслідок яких заподіяно будь-яку шкоду його здоров’ю або настала смерть;
	22) нічний працівник – працівник, який працює у нічний час не менше ніж три години денного (змінного) робочого часу згідно визначеного режиму роботи або не менше ніж ¼ норми робочого часу (тижневої, місячної, квартальної, річної);
	23) нормативно-правові акти з безпеки та здоров’я працівників на роботі – нормативно-правові акти, якими встановлюються вимоги щодо безпечних умов праці та здоров’я працівників; 
	24) оцінювання професійних ризиків – систематичний та безперервний процес вивчення всіх аспектів, пов’язаних із роботою, з метою визначення професійних небезпек, їх аналізу (як якісного, так і кількісного), оцінювання впливу професійних ризиків на безпеку та здоров’я працівників на роботі;
	25) працівник – це фізична особа, яка в межах трудових відносин незалежно від наявності формального трудового договору виконує роботу, в т. ч. за рішенням суду, або надає послуги на користь (в інтересах) іншої особи (роботодавця), а також особа, яка проходить у роботодавця навчання або практику, за виключенням домашніх працівників, самозайнятих осіб та членів фермерського господарства;
	26) працівниця, яка годує грудьми – жінка-працівниця, яка годує грудьми народжену нею дитину віком до 1,5 року та поінформувала свого роботодавця про свій стан шляхом надання медичного висновку за результатами медичного огляду;
	27) працівниця, яка нещодавно народила – жінка-працівниця, яка має народжену нею дитину віком до 1 року та поінформувала свого роботодавця про свій стан шляхом надання медичного висновку за результатами медичного огляду;
	28) представники працівників – особи, обрані чи призначені відповідно до національного законодавства, на яких покладено спеціальні функції щодо представлення інтересів та захисту прав працівників з питань їх безпеки та здоров’я на роботі, зокрема:
a) представники профспілок з питань безпеки та здоров’я працівників на роботі – особи, уповноважені виборним органом первинної організації профспілки (первинної профспілки), які є членами таких профспілок, 
б) у разі відсутності представників профспілок з питань безпеки та здоров’я працівників на роботі – особи, визначені іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом або вільно обрані і уповноважені трудовим колективом;
	29) професійне захворювання – захворювання (в тому числі отруєння), причиною якого виключно або переважно став вплив на працівника небезпечних та/або шкідливих професійних факторів, пов’язаних з роботою;
	30) професійний ризик – ймовірність порушення (ушкодження) здоров’я працівника внаслідок несприятливого впливу небезпечних та/або шкідливих професійних факторів чи робочого середовища з урахуванням тяжкості наслідків такого впливу на здоров’я працівника та втрати ним працездатності;
	31) роботодавець – юридична або фізична особа, яка в межах трудових відносин використовує працю фізичних осіб;
	32) робоча зона – це місця, простір, призначені для розташування робочих місць, в приміщенні, будівлі, споруді чи на території, що належать роботодавцю та/або використовується ним, до яких працівник має доступ внаслідок виконання своєї роботи, а також будь-яке інше місце, що знаходиться під прямим або опосередкованим контролем роботодавця, де працівник повинен знаходитись або в напрямку якого рухається внаслідок виконання своєї роботи;
	33) робоче місце – одне або кілька визначених в межах робочої зони місць, переважно на якому (яких) працівник виконує свою роботу, обладнане(ні) необхідними для виконання такої роботи матеріально-технічними засобами;
	34) робоче обладнання – машина, апарат, інструмент, пристрій або інше устаткування, що використовується роботодавцем або найманим працівником на роботі;
	35) робоче обладнання підвищеної небезпеки – робоче обладнання, яке становить небезпеку для життя або здоров’я працівників та оточуючих людей під час виконання працівниками трудових обов’язків, внаслідок накопичення в ньому енергії, або якщо в ньому відбуваються процеси, що потенційно можуть створити таку небезпеку;
	36) робоче середовище – сукупність навколишніх факторів, в тому числі, але не виключно, фізичних, хімічних, біологічних, психофізіологічних, психосоціальних, способів організації праці, речовин, робочого обладнання та робочих процесів, що формують умови праці або впливають на них; 
	37) система управління безпекою та здоров’ям працівників на роботі – сукупність взаємопов’язаних та взаємодіючих елементів, які спрямовані на створення безпечних умов праці для працівників та збереження їх здоров’я, та є частиною загальної системи управління діяльністю роботодавця;
	38) система державного управління у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі – сукупність суб’єктів управління (суб’єктів владних повноважень), об’єктів управління (відповідної сфери та галузі суспільного життя), управлінської діяльності та інших суспільних відносин, через які реалізується взаємодія між суб’єктами і об’єктами управління;
	39) спостереження за станом здоров’я працівників – комплекс заходів, спрямованих на виявлення впливу умов праці на здоров’я працівників шляхом аналізу та оцінки стану їх здоров’я, психічної та фізіологічної придатності до виконання роботи, рівня і структури захворюваності, а також визначення за результатами такого спостереження заходів з оздоровлення працівників, їх медичної та/або професійної реабілітації;
	40) технічний огляд робочого обладнання – комплекс дій, які проводяться з метою визначення якості монтажу, ремонту, модифікації (реконструкції і модернізації), умов та строку подальшого безпечного використання робочого обладнання, оцінювання технічного стану складових частин, деталей або їх елементів, перевірки їх на відповідність технічним вимогам;
	41) умови праці – сукупність факторів робочого середовища і трудового процесу, які впливають на здоров’я і працездатність працівника під час виконання ним трудових обов’язків (роботи);
	42) умови праці підвищеної небезпеки – умови праці, що характеризуються підвищеним ступенем професійного ризику виникнення аварій, пожеж, інших раптових подій, які загрожують життю та здоров’ю працівників;
	43) уповноважений з безпеки та здоров’я працівників на роботі – визначений роботодавцем компетентний працівник або структурний підрозділ роботодавця, що організовує роботу з безпеки та здоров’я працівників, або юридична особа чи фізична особа-підприємець, що у встановленому законодавством порядку надає послуги у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі;
	44) управління професійними ризиками – спланований, систематичний процес з виявлення небезпек, оцінювання та зниження професійних ризиків для безпеки та здоров’я працівників на роботі;
	45) шкідливий професійний фактор – фактор робочого середовища або трудового процесу, вплив якого на працівника за певних умов (інтенсивність, тривалість дії тощо) може спричинити професійне захворювання, тимчасове або стійке зниження працездатності, підвищення частоти соматичних та інфекційних захворювань, призвести до порушення здоров’я працівника. 

Стаття 2. Сфера дії Закону
1. Дія цього Закону поширюється на усіх працівників та роботодавців незалежно від форми власності та виду діяльності. Іншими законами можуть встановлюватись особливості регулювання відносин у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі з урахуванням норм цього Закону, не допускаючи звуження змісту та обсягу визначених ним прав, гарантій та обов’язків у цій сфері.
2. Дія цього Закону не поширюється на військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового та начальницького складу, осіб, які мають спеціальні звання, державних, правоохоронних органів та військових формувань, утворених відповідно до законодавства України.
3. Відносини у сфері безпеки та здоров’я осіб, зазначених у частині другій цієї статті, регулюються законами України у відповідній сфері, указами Президента України, нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України та державних, правоохоронних органів, органів влади, де проходять службу такі особи. При розробці та прийнятті нових або внесенні змін до чинних нормативно-правових актів, зазначених у першому реченні цієї частини, безпека та здоров’я зазначених осіб має забезпечуватися, наскільки це можливо, з урахуванням положень цього Закону.
4. Дія цього Закону поширюється на відносини за цивільно-правовими договорами у випадках, визначених цим Законом. 

Стаття 3. Законодавство про безпеку та здоров’я працівників на роботі
1. Законодавство про безпеку та здоров’я працівників на роботі є складовою законодавства про працю.
2. Законодавство про безпеку та здоров’я працівників на роботі складається з Конституції України, цього Закону, міжнародних договорів України, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України, законодавства про працю, нормативно-правових актів, що регулюють відносини у цій сфері. 
3. Якщо нормами міжнародних договорів України у сфері безпеки та здоров’я працівників, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України, визначено більший (вищий) обсяг прав, гарантій та обов’язків, ніж це передбачено законами та іншими нормативно-правовими актами України у сфері безпеки та здоров’я працівників, застосовуються норми таких міжнародних договорів. 

РОЗДІЛ ІІ 
ДЕРЖАВНА (НАЦІОНАЛЬНА) ПОЛІТИКА У СФЕРІ БЕЗПЕКИ ТА ЗДОРОВ’Я ПРАЦІВНИКІВ НА РОБОТІ

Стаття 4. Державна (національна) політика у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі
1. Метою державної (національної) політики у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі є запобігання травматизму на роботі, професійним захворюванням та смертельним випадкам шляхом максимально можливого зниження рівня професійних ризиків і сприяння безпеці, здоров’ю та добробуту працівників на роботі.
2. Державна (національна) політика у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі ґрунтується, але не виключно, на принципах:
1) найвищої пріоритетності захисту здоров’я та життя працівників;
2) повної відповідальності роботодавця за створення безпечних умов праці;
3) створення належних умов для реалізації працівником права на безпечні умови праці та його відповідальності за свою безпеку;
4) пріоритету запобігання професійним ризикам на основі їх оцінювання та усунення небезпек у джерелах їх виникнення;
5) збалансованого, з урахуванням реального стану справ та характеру і ступеня небезпек, державного регулювання;
6) соціального захисту працівників та відшкодування збитків особам, які потерпіли від нещасних випадків та професійних захворювань;
7) всебічного залучення на засадах соціального діалогу всеукраїнських об’єднань роботодавців та профспілок до формування державної (національної) політики у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі, її відкритості і прозорості;
8) розвитку на національному рівні культури безпеки та профілактики безпеки та здоров’я працівників на роботі;
9) врахування кращого світового досвіду організації роботи щодо поліпшення умов і підвищення безпеки на основі міжнародного співробітництва;
10) розробка та перегляд нормативно-правових актів та встановлення мінімальних вимог щодо безпеки та здоров’я працівників;
11) визначення у випадках, коли цього вимагають характер і ступінь небезпеки, умов, які регулюють проектування, будівництво, розміщення, введення в експлуатацію та реконструкцію виробничих об’єктів, а також виконання певних робіт чи використання робочого обладнання;
12) визначення небезпечних або шкідливих професійних факторів, вплив яких необхідно заборонити або обмежити;
13) функціонування системи інформування роботодавцем та іншими зацікавленими суб’єктами про нещасні випадки, професійні захворювання, аварії, їх реєстрації та проведення розслідувань у встановлених законодавством випадках;
14) проведення наукових досліджень і поглиблення знань у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі, зокрема дослідження впливу хімічних, фізичних, біологічних, психофізіологічних, психосоціальних та інших факторів, які можуть становити небезпеку для здоров’я працівників;
15) забезпечення системи консультування роботодавців і працівників з метою надання їм допомоги в організації заходів з мінімізації професійних небезпек і професійних ризиків та застосуванні законодавства про безпеку та здоров’я працівників на роботі;
16) функціонування системи державного контролю за додержанням вимог законодавства про працю і застосування санкцій за їх порушення;
17) свободи доступу до інформації про вжиті заходи державної політики, а також даних про нещасні випадки, професійні захворювання;
18) комплексного підходу до розв’язання завдань і вирішення проблем на основі системи програм у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі;
19) координації діяльності центральних органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі.
3. Мінімальні вимоги щодо безпеки та здоров’я працівників на роботі, передбачені директивами у Додатку ХL до глави 21 “Співробітництво у галузі зайнятості, соціальної політики та рівних можливостей” розділу V “Економічне та галузеве співробітництво” Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Стаття 5. Консультації та залучення організацій роботодавців та профспілок 
1. На загальнодержавному рівні формування та оцінювання державної (національної) політики у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі повинно здійснюватися у співпраці, координації та за участі всеукраїнських об’єднань профспілок та організацій роботодавців.
2. За рішенням органів державної влади, організацій роботодавців, профспілок, їх об’єднань для ведення консультацій на національному, галузевому та регіональному рівнях щодо сприяння безпеці та здоров’ю працівників на роботі можуть утворюватися консультативні ради.
3. Колективним договорами, угодами можуть передбачатись інші гарантії, права та обов’язки сторін щодо забезпечення безпечних умов праці.
4. Громадський контроль за додержанням законодавства про безпеку та здоров’я працівників на роботі здійснюють представники працівників.

Стаття 6. Облік та розслідування нещасних випадків, професійних захворювань і аварій
1. Роботодавець повинен вести облік всіх інцидентів, з’ясовувати причини їх виникнення та документувати відомості про них. Порядок ведення обліку інцидентів визначається роботодавцем після консультацій з представниками працівників.
2. Роботодавець зобов’язаний надавати інформацію про нещасні випадки, професійні захворювання та аварії на виробництві у визначеному законодавством порядку.
3. Проведення розслідування та обліку нещасних випадків і професійних захворювань організовується відповідно до Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві.
4. Порядок ведення обліку нещасних випадків та професійних захворювань працівників, повідомлення про них та їх розслідування визначається Кабінетом Міністрів України.
5. За результатами проведеного розслідування роботодавець забезпечує усунення причин, що призвели до нещасних випадків, професійних захворювань, та здійснює профілактичні заходи, спрямовані на запобігання їх у майбутньому.
6. У разі непроведення роботодавцем розслідування нещасного випадку, професійного захворювання працівників, або його відмови затвердити акт, складений за результатами розслідування, або незгоди потерпілого з висновками такого розслідування, за заявою потерпілого або його законного представника, за вмотивованим зверненням робочого органу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України розслідування проводить центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про працю.
7. Рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про працю, прийняті за результатами розслідування, є обов’язковими до виконання. Роботодавець має право оскаржити зазначене рішення до суду.
8. Спеціальні розслідування нещасних випадків, професійних захворювань, а також аварій у випадках та порядку, визначених Кабінетом Міністрів України, проводить центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про працю.
9. Ведення реєстру осіб, яким встановлено професійне захворювання, здійснює центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров’я у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Стаття 7. Освіта у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі
1. При здобутті повної загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої і післядипломної освіти держава сприяє вивченню основ безпеки та здоров’я працівників на роботі шляхом включення до стандартів освіти відповідних компетентностей здобувача освіти.
2. При формуванні стандартів професійної (професійно-технічної) освіти, фахової передвищої освіти, вищої та післядипломної освіти центральні органи виконавчої влади, які згідно із законодавством уповноважені на затвердження стандартів освіти, забезпечують проведення консультацій з відповідними організаціями роботодавців та працівників з метою узгодження змісту компетентностей у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі.
3. Освітні програми мають містити відповідні освітні компоненти у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі, визначені, в тому числі, з урахуванням стандартів освіти.
4. Заклади освіти, наукові установи, інші суб’єкти освітньої діяльності, які затверджують освітні програми, при розробці освітніх програм забезпечують проведення консультацій з відповідними організаціями роботодавців та працівників з метою узгодження змісту їх освітніх компонентів у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі.
5. При формуванні професійних стандартів та/або кваліфікаційних характеристик мають визначатись компетентності у сфері безпеки та здоров’я працівників. на роботі

Стаття 8. Страхування у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі
1. Роботодавець зобов’язаний здійснювати загальнообов’язкове державне соціальне страхування працівників від нещасного випадку та професійного захворювання, які можуть спричинити втрату працездатності, відповідно до законодавства.
2. Якщо роботодавець не забезпечив загальнообов’язкове державне соціальне страхування працівника від нещасного випадку та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, відповідно до законодавства, відшкодування такому працівникові страхових виплат, передбачених цим законодавством, покладається на роботодавця. Сплата роботодавцем цих виплат не звільняє його від адміністративної, кримінальної чи фінансової відповідальності, передбаченої законом.
3. Якщо роботодавець відповідно до законодавства не повідомив центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов’язкове державне соціальне страхування, його територіальні органи, про суми винагороди, виплачені працівникові за виконану роботу, на роботодавця покладається виплата такому працівнику сум відшкодування у розмірах, передбачених законодавством про загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, в частині розміру страхових виплат, який розраховується з таких сум винагороди.
4. Роботодавець за власний рахунок або за добровільної часткової участі працівників в оплаті страхового внеску за страховою програмою може додатково застрахувати їх життя та/або здоров’я.

Стаття 9. Наукові дослідження у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі
1. Держава створює умови для підвищення рівня наукових знань і проведення досліджень у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі, зокрема шляхом фінансової підтримки проведення науково-дослідних робіт в цій сфері підприємствами, установами, організаціями та іншими інституціями різних форм власності.
2. Заохочення державою досліджень у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі також передбачає:
1) підтримку створення дослідницьких структур, структур післядипломного навчання для фахівців, дослідників і науковців;
2) організацію та координацію співпраці між різними зацікавленими національними структурами, сторонами соціального діалогу;
3) вільний доступ та поширення результатів досліджень і іншої науково-технічної інформації, що сприяє просуванню знань та досягненню прогресу в наукових дослідженнях;
4) заохочення участі національних науково-дослідних установ у міжнародних заходах, проектах;
5) заохочення вивчення передового досвіду в сфері попередження професійних ризиків та захисту життя і здоров’я працівників, а також його впровадження роботодавцями.
3. Наукові дослідження, насамперед, повинні бути зосереджені на посиленні запобігання професійним ризикам і захисту здоров’я працівників.
4. Фінансова підтримка проведення науково-дослідних робіт у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі за рахунок коштів, передбачених у Державному бюджеті України на відповідний рік, здійснюється в рамках національної та інших програм у сфері безпеки та здоров’я працівників, затверджених відповідно до законодавства.
5. Центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування державної політики у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі та у сфері охорони здоров’я, затверджують та координують проведення наукових досліджень у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі, а також подають свої пропозиції до проекту Державного бюджету стосовно коштів, необхідних для проведення досліджень.
6. Наукові дослідження з питань безпеки та здоров’я працівників на роботі можуть фінансуватись з будь-яких інших джерел, не заборонених законом.

Стаття 10. Забезпечення санітарних норм та правил
1. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров’я на підставі результатів токсикологічних, гігієнічних, епідеміологічних, інших наукових досліджень та аналізу професійних ризиків затверджує за медичними критеріями санітарні норми та правила, санітарно-гігієнічні та санітарно-протиепідемічні правила і норми, санітарно-епідеміологічні правила і норми, протиепідемічні правила і норми, гігієнічні та протиепідемічні правила і норми, державні санітарно-епідеміологічні нормативи, санітарні регламенти у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі.
2. З метою санітарно-гігієнічної оцінки факторів робочого середовища і трудового процесу на відповідність санітарним нормам та правилам за показниками небезпечності та шкідливості факторів робочого середовища, важкості та напруженості трудового процесу, що можуть несприятливо впливати на стан здоров’я працюючих, а також на їх нащадків як тепер, так і в майбутньому, роботодавці за власний рахунок можуть проводити атестацію робочих місць/зон за умовами праці. 
3. Проведення атестації робочих місць/зон за умовами праці є обов’язковим у випадках, коли законодавством або колективним договором, угодою прямо встановлено її проведення для відповідних виробництв, робіт, професій, посад, показників, та/або коли забезпечення певних гарантій особи та/або набуття нею права на пільги і компенсації визначається законодавством в прямій залежності від результатів такої атестації.
4. Роботодавці, залежно від фактично визначених рівнів впливу факторів робочого середовища і трудового процесу та з урахуванням їх можливої шкідливої дії на здоров’я працівників, із залученням уповноважених з безпеки та здоров’я працівників на роботі та представників працівників повинні планувати та реалізовувати заходи для покращення умов праці до зменшення впливу на працівників небезпечних та шкідливих професійних факторів робочого середовища шляхом усунення або зменшення їх рівня до граничнодопустимих значень.
5. Порядок проведення атестації робочих місць/зон за умовами праці визначається Кабінетом Міністрів України.
Методика проведення атестації робочих місць/зон за умовами праці визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров’я.
6. З метою атестації робочих місць/зон проводяться гігієнічні дослідження умов праці. Гігієнічні дослідження умов праці проводять суб’єкти господарювання, які отримали ліцензію на відповідний вид господарської діяльності.
7. Державний контроль за своєчасністю проведення атестації робочих місць/зон за умовами праці здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про працю.
8. Не допускається застосування небезпечних факторів робочого середовища у разі відсутності їх гігієнічної регламентації та державної реєстрації відповідно до законодавства.

Стаття 11. Спеціальні умови виконання робіт підвищеної небезпеки 
1. У випадках, коли цього вимагають характер і ступінь небезпеки робіт, виконання яких пов’язане з об’єктивно вищим ризиком впливу небезпечних та шкідливих професійних факторів на здоров’я та життя працівників (роботи підвищеної небезпеки), такі роботи можуть виконуватись лише за наявності щонайменше однієї з наступних умов:
1)  договору додаткового страхування життя і здоров’я працівників, які виконують роботи підвищеної небезпеки, або 
2) дозволу на виконання робіт підвищеної небезпеки, отриманого відповідно до цієї статті.
2. Додаткове страхування життя і здоров’я працівників при виконанні робіт, зазначених у частині першій цієї статті, має передбачати відшкодування працівникам або членам їх сімей страхових виплат у розмірах не нижче встановлених законодавством про загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, згідно договорів страхування зі страховиками, які мають право здійснювати страхову діяльність на території України відповідно до Закону України “Про страхування”.
3. Дозвіл на виконання робіт підвищеної небезпеки, зазначений у частині першій цієї статті, видається роботодавцю центральним органом виконавчої влади або його територіальним органом, що реалізує державну політику у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі, на підставі позитивного висновку експертизи щодо спроможності роботодавця забезпечити безпечне виконання заявлених робіт.
4. Дозвіл на виконання робіт підвищеної небезпеки видається на безоплатній основі та діє безстроково.
5. Порядок видачі, відмови у видачі, анулювання дозволу на виконання робіт підвищеної небезпеки, вимоги до змісту заяви на одержання дозволу та позитивного висновку експертизи щодо спроможності роботодавця забезпечити безпечне виконання заявлених робіт встановлюється Кабінетом Міністрів України.
6. Перелік робіт підвищеної небезпеки, визначених у частині першій цієї статті, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
7. Позитивний висновок експертизи щодо спроможності роботодавця забезпечити безпечне виконання робіт підвищеної небезпеки надається суб’єктом господарювання, що отримав ліцензію на відповідний вид господарської діяльності.
8. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі, протягом 10 робочих днів з дня надходження заяви на одержання дозволу та позитивного висновку експертизи щодо спроможності роботодавця забезпечити безпечне виконання заявлених робіт приймає рішення про видачу дозволу або про обґрунтовану відмову в його видачі із зазначенням підстав, визначених цією статтею.
У разі якщо у встановлений законом строк роботодавцю дозвіл на виконання робіт підвищеної небезпеки або рішення про відмову у його видачі не видано або не надіслано, через 10 робочих днів з дня закінчення встановленого строку для видачі або відмови у видачі дозволу на виконання робіт підвищеної небезпеки роботодавець має право на виконання заявлених робіт.
9. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі, приймає рішення про відмову у видачі дозволу на виконання робіт підвищеної небезпеки в разі:
1) неподання роботодавцем документів, необхідних для одержання дозволу, згідно із встановленим вичерпним переліком та/або їх оформлення з порушенням встановлених вимог;
2) виявлення в документах, поданих роботодавцем, недостовірних відомостей;
3) надання позитивного висновку експертизи щодо спроможності роботодавця забезпечити безпечне виконання заявлених робіт, який складено більше за 6 місяців до дня подання заяви на одержання дозволу, або такий висновок складено суб’єктом господарювання, який не має чинної на дату складення висновку ліцензії на відповідний вид господарської діяльності.
10. Дозвіл на виконання робіт підвищеної небезпеки анулюється у відповідності до вимог Закону України “Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності”, а також у разі наявності наступних підстав:
1) настання нещасного випадку із смертельним або іншим тяжким наслідком, якщо за результатами розслідування встановлено, що зазначена подія сталась внаслідок виконання робіт підвищеної небезпеки, на які видано дозвіл;
2) документально підтвердженого факту створення перешкод державним інспекторам праці при здійсненні ними заходів державного контролю.
11. Про анулювання дозволу на виконання робіт підвищеної небезпеки роботодавець повідомляється у письмовій формі із зазначенням підстав щодо анулювання цього дозволу протягом п’яти днів з дня прийняття рішення органом, який видав цей дозвіл.
12. При здійсненні діяльності з пошуку (розвідки) та експлуатації родовищ корисних копалин в межах території виключної (морської) економічної зони України та на континентальному шельфі на умовах угоди про розподіл продукції, укладеної відповідно до Закону України „Про угоди про розподіл продукції”, дозвіл, передбачений цією статтею, надається інвестору в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
13. У будь-якому випадку, визначеному частиною першою цієї статті, роботодавець несе відповідальність за безпеку та здоров’я працівників на роботі і зобов’язаний вживати передбачених цим Законом заходів для максимального можливого зменшення професійних ризиків та впливу робочого середовища на безпеку та здоров’я працівників на роботі.

Стаття 12. Спеціальні умови використання робочого обладнання 
1. Роботодавець повинен вживати необхідних заходів для забезпечення того, щоб робоче обладнання, надане працівникам, відповідало роботі, яка виконується, або було належним чином пристосоване для її виконання, та могло використовуватися працівниками, не ставлячи під загрозу їх безпеку та здоров’я.
2. При виборі робочого обладнання роботодавець має брати до уваги конкретні умови праці та професійні ризики для безпеки та здоров’я працівників на роботі, а також інші небезпеки, які виникають внаслідок використання наданого працівникам робочого обладнання.
3. Якщо неможливо повністю забезпечити використання робочого обладнання працівниками без ризику для їх безпеки та здоров’я, роботодавець вживає відповідних заходів для мінімізації таких ризиків.
4. Робоче обладнання підвищеної небезпеки може використовуватися за умови його повідомної реєстрації центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі, а також здійснення обов’язкових технічних оглядів відповідно до законодавства. Використання робочого обладнання підвищеної небезпеки без його повідомної реєстрації та проведення обов’язкових технічних оглядів забороняється.
Реєстрація робочого обладнання підвищеної небезпеки, призначеного виключно для військових цілей, здійснюється уповноваженими структурними підрозділами військових формувань. Технічні огляди вказаного обладнання проводяться в порядку, визначеному керівниками державних органів, в підпорядкуванні яких перебувають військові формування.
5. Повідомна реєстрація робочого обладнання підвищеної небезпеки здійснюється безоплатно в електронній формі в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.
6. Роботодавець здійснює моніторинг, оцінку технічного стану робочого обладнання та нагляд за його безпечним використанням відповідно до вимог законодавства.
7. Перелік робочого обладнання підвищеної небезпеки, порядок проведення технічних оглядів робочого обладнання підвищеної небезпеки встановлюються Кабінетом Міністрів України.
8. Обов’язкові технічні огляди робочого обладнання підвищеної небезпеки проводяться суб’єктами господарювання, що отримали ліцензію на відповідний вид господарської діяльності.
9. Мінімальні вимоги щодо безпеки та здоров’я під час використання робочого обладнання працівниками встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Стаття 13. Захист генетичного спадку
1. Захист генетичного спадку передбачає необхідність здійснення аналізу наявності на робочих місцях/зонах факторів, які можуть спричинити негативні спадкові генетичні наслідки у нащадків, чи вплинути на репродуктивну функцію чоловіків і жінок, їх ідентифікації, оцінки професійних ризиків та визначення заходів щодо їх усунення або мінімізації.
2. При проведенні роботодавцем оцінки професійних ризиків повинна враховуватись вся наявна інформація про небезпечні та шкідливі небезпечні фактори робочого середовища, фактичні умови і характер роботи, взаємодія з іншими ризиками, рекомендації компетентних органів у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі.
3. Оцінка професійних ризиків має визначати працівників, які зазнають впливу, а також тих, хто може потребувати окремих захисних заходів через особливу чутливість.
4. Оцінка професійних ризиків проводитися повторно у разі змін в умовах праці, які можуть змінити ступінь їх впливу на працівників, за результатами спостереження за станом здоров’я працівників або відповідно до нових наукових досягнень у цій сфері.
5. Роботодавець забезпечує спостереження за станом здоров’я працівників, відносно яких за результатами оцінки було виявлено ризики для генетичного спадку, в тому числі шляхом проведення медичних оглядів.
6. За результатами медичного огляду лікар-спеціаліст з професійних захворювань:
1) інформує працівника про результати огляду;
2) надає рекомендації стосовно необхідності продовження спостереження за станом здоров’я та проведення профілактично-оздоровчих заходів;
3) з урахуванням обмежень, пов’язаних із лікарською таємницею, інформує роботодавця про результати огляду з метою запобігання ризиків для здоров’я працівника та надає рекомендації щодо проведення профілактично-оздоровчих заходів.
7. Перелік факторів з особливим впливом на здоров’я та генетичний спадок працівників визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров’я.

Розділ IІІ ОРГАНІЗАЦІЯ РОБОТОДАВЦЕМ БЕЗПЕКИ ТА ЗДОРОВ’Я ПРАЦІВНИКІВ НА РОБОТІ

Стаття 14. Система управління безпекою та здоров’ям працівників на роботі
1. Роботодавець організовує та забезпечує функціонування системи управління безпекою та здоров’ям працівників на роботі, яка базується на таких ієрархічних та послідовних принципах запобігання:
1) уникнення небезпечних та шкідливих професійних факторів та професійних ризиків;
2) оцінювання небезпечних та шкідливих професійних факторів та професійних ризиків, яких не можна уникнути;
3) усунення небезпечних та шкідливих професійних факторів та професійних ризиків у джерелах їх виникнення;
4) адаптації умов праці до працівника, зокрема під час облаштування робочого місця / зони, вибору методів праці та робочого обладнання, з метою полегшення монотонної роботи та роботи в ритмі, заданому обладнанням, та запобігання або зменшення впливу небезпечних та шкідливих професійних факторів та професійних ризиків на працівника, в т. ч. з урахуванням гендерних особливостей;
5) адаптації умов праці до технічного прогресу;
6) заміни небезпечного робочого обладнання, робочих процесів, небезпечних та шкідливих факторів робочого середовища фізичної, хімічної, біологічної та іншої природи на безпечні або менш небезпечні;
7) розроблення політики запобігання професійним ризикам, що охоплює техніку, організацію праці, умови праці, соціальні відносини та вплив факторів, пов’язаних з робочим середовищем;
8) надання заходам колективного захисту пріоритету перед заходами індивідуального захисту працівників;
9) забезпечення інформування працівників про умови праці, проведення навчання з питань безпеки та здоров’я працівників на роботі та інструктажів.
2. Система управління безпекою та здоров’ям працівників на роботі охоплює: організаційну структуру, діяльність з управління професійними ризиками, обов’язки, процедури, процеси та ресурси, які спрямовані на створення безпечних умов праці для працівників та збереження їх здоров’я.
3. Примірне положення про функціонування системи управління безпекою та здоров’ям працівників на роботі визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі.

Стаття 15. Уповноважені з безпеки та здоров’я працівників на роботі
1. З метою організації та забезпечення належного функціонування системи управління безпекою та здоров’ям працівників на роботі роботодавці:
1) чисельність працівників у яких перевищує 300 осіб, або перевищує 50 осіб у разі виконання робіт підвищеної небезпеки, утворюють (визначають) один або декілька уповноважених структурних підрозділів з питань безпеки та здоров’я працівників на роботі;
2) чисельність працівників у яких перевищує 50 осіб або незалежно від чисельності працівників у разі виконання робіт підвищеної небезпеки, визначають уповноважену особу з числа найманих працівників роботодавця, на яку покладаються обов’язки з організації функціонування системи управління безпекою та здоров’ям працівників на роботі, або утворюють уповноважений структурний підрозділ з питань безпеки та здоров’я працівників на роботі.
2. Роботодавці одночасно з виконанням вимог, визначених в частині першій цієї статті, мають право додатково залучати для організації функціонування системи управління безпекою та здоров’ям працівників на роботі суб’єктів господарювання, що надають послуги у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі.
3. Роботодавці, чисельність працівників у яких не перевищує 50 осіб, визначають уповноважену особу з числа найманих працівників роботодавця, на яку покладаються обов’язки з організації функціонування системи управління безпекою та здоров’ям працівників на роботі, та/або утворюють уповноважений структурний підрозділ з питань безпеки та здоров’я працівників на роботі, або залучають суб’єктів господарювання, що надають послуги у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі.
4. Зазначені у частинах першій-третій цієї статті уповноважені структурні підрозділи, уповноважені особи та залучені суб’єкти господарювання, що надають послуги у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі, повинні мати необхідну кваліфікацію і професійні якості, можливості і засоби, а також достатню чисельність персоналу для того, щоб забезпечувати організацію функціонування системи управління безпекою та здоров’ям працівників на роботі з урахуванням розміру підприємства, чисельності працівників та небезпек, яким піддаються працівники.
5. Примірне положення про уповноважений структурний підрозділ з питань безпеки та здоров’я працівників на роботі та уповноважену особу з числа найманих працівників роботодавця, на яку покладаються обов’язки з організації функціонування системи управління безпекою та здоров’ям працівників на роботі, визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі.
6. Основними функціями уповноважених з безпеки та здоров’я працівників на роботі є:
1) організація, координація та моніторинг ефективності функціонування системи управління безпекою та здоров’ям працівників на роботі;
2) організація та участь у ідентифікації небезпек, аналізі та оцінюванні професійних ризиків, складання відповідних документів, звітів;
3) підготовка та надання роботодавцю пропозицій щодо заходів запобігання професійним ризикам та необхідні кроки щодо підвищення їх ефективності;
4) консультування з питань безпеки та здоров’я працівників на роботі, застосування засобів індивідуального та колективного захисту;
5) контроль виконання працівниками вимог нормативно-правових актів та актів роботодавця з безпеки та здоров’я працівників на роботі;
6) організація спостереження за станом здоров’я працівників та проведення медичних оглядів;
7) організація спостереження за факторами робочого середовища, які можуть негативно вплинути на здоров’я працівників, у тому числі за санітарним обладнанням, їдальнями та житловими приміщеннями, якщо вони надаються роботодавцем;
8) організація надання домедичної та невідкладної медичної допомоги;
9) участь у розслідуванні та аналізі нещасних випадків і професійних захворювань;
10) організація навчання, інформування та консультацій з працівниками та представниками працівників з питань безпеки та здоров’я працівників на роботі;
11) консультування з питань планування та організації трудової діяльності, у тому числі з питань планування робочих місць/зон, вибору, використання та стану робочого обладнання, а також щодо використання речовин, які використовуються в роботі;
12) участь у розробці заходів з вдосконалення методів роботи, а також у випробуванні та оцінюванні характеристик нового робочого обладнання, які стосуються безпеки та здоров’я працівників на роботі;
13) сприяння пристосуванню робочого середовища до працівників;
14) сприяння заходам професійної реабілітації.
7. Під час виконання зазначених функцій уповноважені з безпеки та здоров’я працівників на роботі незалежно від способу їх визначення та/або їх персонал, повинен мати професійну незалежність від роботодавців, працівників та їх представників.
8. Вимоги до суб’єктів господарювання, що надають послуги у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі та їх працівників, працівників уповноважених структурних підрозділів та уповноважених осіб встановлюються Кабінетом Міністрів України. 
9. Облік суб’єктів господарювання, що надають послуги у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі, що відповідають встановленим вимогам, ведеться центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про працю, в порядку визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі. 
10. У разі залучення суб’єкта господарювання, що надає послуги у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі, роботодавець надає такому суб’єкту господарювання інформацію, необхідну для організації функціонування системи управління безпекою та здоров’я працівників на роботі, проведення ідентифікації небезпек, аналізу та оцінювання професійних ризиків на усіх робочих місцях/зонах та усіх етапах діяльності роботодавця.
11. Залучення роботодавцем суб’єкта господарювання, що надає послуги у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі, не звільняє роботодавця від відповідальності за порушення законодавства про безпеку та здоров’я працівників на роботі та завдану внаслідок таких порушень шкоду для здоров’я і життя працівників.
12. Відповідальність суб’єкта господарювання, який надає послуги у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі, за неналежне надання послуг визначається договором про надання таких послуг та забезпечується, зокрема, шляхом страхування професійної діяльності такого суб’єкта, яка може заподіяти шкоду третім особам. 

Стаття 16. Управління професійними ризиками
1. До елементів управління професійними ризиками належать:
1) ідентифікація небезпек, в т. ч. шляхом проведення атестації робочих місць/зон за умовами праці;
2) проведення аналізу: оцінка всіх ідентифікованих професійних ризиків, визначення їх ступеню та розподілу за рівнями небезпеки, визначення груп персоналу підданих впливу цих ризиків, як для робочої зони в цілому, так і окремих робочих місць;
3) планування роботодавцем заходів, спрямованих на зниження професійних ризиків до прийнятного рівня роботодавцем;
4) впровадження запланованих заходів;
5) нагляд, періодичний аналіз та контроль. 
2. При плануванні заходів, спрямованих на зниження професійних ризиків, серед іншого використовуються, але не виключно, наступні методи, зокрема від найбільш ефективного до найменш:
1) уникнення професійних ризиків – застосування заходів, що виключають можливість реалізації виявлених професійних ризиків;
2) оцінка професійних ризиків, яких не можна уникнути;
3) запобігання виявленим професійним ризикам в джерелах їх виникнення, зокрема шляхом:
а) застосування заходів, спрямованих на усунення та/або зменшення ступеня ризику, шляхом заміни небезпечних робочих процесів та обладнання, небезпечних та шкідливих факторів робочого середовища фізичної, хімічної, біологічної та іншої природи на безпечні або менш небезпечні;
б) застосування інженерних (технічних) заходів, спрямованих на ізоляцію джерел небезпеки, встановлення систем захисту та блокування, засобів колективного захисту працівників;
в) застосування адміністративних заходів, які передбачають врахування можливості кожного працівника для виконання дорученої йому роботи з точки зору безпеки та здоров’я; організацію та забезпечення проходження працівниками обов’язкових медичних оглядів, навчання з питань безпеки та здоров’я працівників на роботі та належних інструктажів; інформування працівників та їх представників і проведення консультацій з ними.
г) застосування засобів індивідуального захисту у разі неможливості уникнути або запобігти професійним ризикам у визначені вище способи або на додаток до них. 
3. При плануванні та впровадженні заходів спрямованих на зниження професійних ризиків необхідно прагнути досягнення мінімально можливого рівня професійного ризику.
4. Управління професійними ризиками здійснюється відповідно до методики, що визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі.

Стаття 17. Засоби колективного та індивідуального захисту
1. Роботодавець визначає необхідність застосування засобів колективного захисту працівників на робочих місцях/зонах, враховуючи небезпечні та шкідливі професійні фактори, впливу яких працівники зазнають або можуть зазнати, засоби праці, що використовуються, та результати оцінки ризиків.
2. У разі неможливості уникнути або запобігти професійним ризикам для життя та здоров’я працівників засобами колективного захисту або іншими запобіжними заходами, або якщо технологічно є неможливим забезпечення належного рівня захисту колективними засобами, роботодавець повинен забезпечити працівників засобами індивідуального захисту.
3. Засоби індивідуального захисту, які надаються працівникові, мають враховувати оцінювання професійних ризиків та можливого впливу небезпечних та/або шкідливих професійних факторів, та відповідати встановленим вимогам, зокрема щодо належного рівня захисту. 
4. Засоби індивідуального захисту повинні використовуватись за призначенням та відповідати вимогам технічного регламенту.
5. Мінімальні вимоги до безпеки та здоров’я працівників на роботі при використанні працівниками засобів індивідуального захисту визначаються Кабінетом Міністрів України.
6. Забезпечення засобами колективного та індивідуального захисту здійснюється за рахунок загальновиробничих витрат роботодавця. Обсяг таких витрат має відповідати потребі у таких засобах, визначеній роботодавцем з урахуванням положень нормативно-правових актів з безпеки та здоров’я працівників на роботі, колективних договорів та угод, і не може бути обмежений.

Стаття 18. Аудит системи управління безпекою та здоров’ям працівників на роботі
1. Аудит системи управління безпекою та здоров’ям працівників на роботі застосовується для оцінювання ефективності її функціонування. 
2. Аудит системи управління безпекою та здоров’ям працівників на роботі може бути внутрішнім чи зовнішнім.
3. Внутрішній аудит системи управління безпекою та здоров’ям працівників на роботі проводиться за рішенням роботодавця визначеними ним компетентними працівниками.
Методичні рекомендації щодо проведення внутрішнього аудиту системи управління безпекою та здоров’ям працівників на роботі затверджує центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі.
4. Зовнішній аудит системи управління безпекою та здоров’ям працівників на роботі проводиться на підставі договору суб’єктами господарювання, що надають послуги з аудиту систем управління безпекою та здоров’ям працівників на роботі, та відповідають вимогам, встановленим центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі.
5. Висновки та рекомендації, надані за результатами проведення аудиту систем управління безпекою та здоров’ям працівників на роботі роботодавець доводить до відома працівників, представників працівників, уповноважених з безпеки та здоров’я працівників на роботі, шляхом розміщення на офіційному вебсайті роботодавця, або у інший доступний спосіб, визначений роботодавцем.
6. Роботодавці, які виконують роботи підвищеної небезпеки, зобов’язані регулярно, але не рідше одного разу на 5 років, проводити зовнішній аудит системи управління безпекою та здоров’ям працівників на роботі та надавати висновки та рекомендації за результатами такого аудиту на вимогу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про працю протягом 10 робочих днів.

Стаття 19. Спостереження за станом здоров’я та медичні огляди працівників
1. Роботодавець забезпечує здійснення спостереження за станом здоров’я працівників та розроблення заходів, спрямованих на запобігання професійним ризикам та їх впливу на здоров’я працівників.
2. Таке спостереження за вибором роботодавця здійснюється:
1) лікарем ˗ спеціалістом з числа найманих працівників роботодавця, який має сертифікат зі спеціальності “професійна патологія”, або
2) закладом охорони здоров’я з надання первинної медичної допомоги та фізичною особою - підприємцем, яка одержала ліцензію на відповідний вид господарської діяльності в установленому законом порядку. Первинну медичну допомогу надають лікарі загальної практики - сімейні лікарі, лікарі інших спеціальностей, визначених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров’я, та інші медичні працівники, які працюють під їх керівництвом, або 
3) закладом охорони здоров’я з надання вторинної (спеціалізованої) медичної допомоги та лікарем, що провадять господарську діяльність з медичної практики як фізична особа - підприємець. Лікуючим лікарем з надання вторинної (спеціалізованої) медичної допомоги є лікар закладу охорони здоров'я, де надається така допомога, або лікар, що провадить господарську діяльність з медичної практики як фізична особа - підприємець, які отримали підготовку за відповідною спеціальністю (крім спеціальності "загальна практика - сімейна медицина").
3. Лікарі ˗ спеціалісти, зазначені у частині другій цієї статті, повинні мати доступ до інформації про професійні ризики та іншої інформації, що стосується забезпечення безпеки та здоров’я працівників на роботі.
4. З метою упередження можливих негативних наслідків впливу професійних факторів на здоров’я осіб, з якими роботодавець має намір укласти трудовий договір, роботодавець зобов’язаний попередити їх про професійні ризики та можливий негативний вплив на здоров’я, та має право запропонувати таким особам пройти (за їх бажанням) попередній медичний огляд.
5. Підтвердженням проходження медичного огляду є медичний висновок, який повинен містити інформацію про те, чи є особа за станом здоров’я придатною до виконання даної роботи, та не може містити медичні дані чи іншу інформацію, яка є конфіденційною. Також медичний висновок може містити рекомендації та/або застереження для особи безпечно виконувати трудові обов’язки, які їй пропонуються, та щодо заходів, яких слід ужити для забезпечення її безпеки та здоров’я.
6. У разі, якщо особа, з якою роботодавець має намір укласти трудовий договір, відмовилась від проходження попереднього медичного огляду або за результатами такого огляду встановлено непридатність особи до виконання трудових обов’язків, роботодавець має право відмовитись від укладення з нею трудового договору. Така відмова не може вважатись дискримінацією за станом здоров’я.
7. Роботодавець, беручи до уваги результати аналізу професійних ризиків, умов праці, пропозиції представників працівників, а також враховуючи положення трудових і колективних договорів та норм законодавства щодо категорій працівників, які повинні проходити обов’язкові медичні огляди, визначає перелік працівників, які підлягають обов’язковим медичним оглядам, та графік проходження обов’язкових медичних оглядів працівників, з яким ознайомлює працівників та забезпечує контроль за дотриманням його працівниками.
8. Роботодавець зобов’язаний забезпечити проведення медичних оглядів:
1) працівників, які не досягли 21-річного віку – при укладанні трудового договору і щорічно, до досягнення ними 21-річного віку;
2) працівників, робочі місця/зони та умови праці яких містять шкідливі професійні фактори – при укладанні трудового договору і періодично за затвердженим роботодавцем графіком проходження обов’язкових медичних оглядів працівників.
3) нічних працівників – до укладення трудового договору і періодично за затвердженим роботодавцем графіком проходження обов’язкових медичних оглядів працівників;
4) працівників, які відчули погіршення стану здоров’я внаслідок впливу умов праці, та звернулись у зв’язку з цим до роботодавця, – при зверненні працівника до роботодавця;
5) працівників, стан здоров’я яких створює небезпеку або завдає шкоду їх здоров’ю або здоров’ю інших працівників, – за рішенням роботодавця.
9. Роботодавець за власні кошти організовує та забезпечує проходження медичних оглядів працівників у робочий час із збереженням оплати праці згідно умов трудового договору. Роботодавець повинен ознайомити працівника із змістом медичного висновку про проходження медичного огляду під підпис.
10. У разі не проходження працівником з незалежних від нього причин медичного огляду у встановлений роботодавцем час, працівник має право відмовитися від виконання трудових обов’язків через можливу небезпеку для його здоров’я до проходження ним медичного огляду в узгоджений з роботодавцем робочий час.
11. Працівник, який відмовився пройти медичний огляд у встановлений роботодавцем час, може бути відсторонений від виконання трудових обов’язків без виплати заробітної плати до проходження ним медичного огляду в узгоджений з роботодавцем час, який не повинен виходити за межі робочого часу, визначеного у встановленому порядку для відстороненого працівника.
12. Висновки та рекомендації за результатами медичних оглядів є обов’язковими для роботодавця.
13. Якщо відповідно до медичного висновку за результатами медичного огляду продовження виконання працівником роботи, визначеної його трудовим договором, є неможливим через загрозу подальшого погіршення здоров’я внаслідок впливу умов праці, роботодавець надає працівникові іншу оплачувану роботу на період та з оплатою праці, визначеними трудовим та/або колективним договором, але не нижче ніж у розмірі середньомісячної заробітної плати такого працівника за попередньою роботою на період не менше ніж два місяці.
14. У разі неможливості надання працівникові іншої оплачуваної роботи відповідно до частини 13 цієї статті, трудовий договір може бути розірвано з ініціативи роботодавця без повідомлення про його розірвання з виплатою грошовою компенсації у розмірі, визначеному трудовим та/або колективним договором, але не менше трьох середньомісячних заробітних плат такого працівника.
15. Порядок проведення медичних оглядів, контролю за якістю їх проведення та форма медичної висновку про проходження медичного огляду визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров’я.
16. Законодавством може бути передбачено додаткові умови та вимоги щодо проведення медичних оглядів окремих категорій працівників з урахуванням професійних ризиків та умов праці.

Стаття 20. Підготовка працівників
1. Роботодавець зобов’язаний забезпечити проходження всіма працівниками підготовки з питань безпеки та здоров’я працівників на роботі, зокрема, шляхом відповідного навчання з питань безпеки та здоров’я працівників на роботі, проведення інструктажів та надання працівникам інформації, що стосується їх робочих місць/зон, безпечного виконання роботи, професійних ризиків, під які вони підпадають чи можуть підпадати, а також запобіжних та захисних заходів:
1) при прийнятті працівника на роботу;
2) у разі переведення працівника на іншу роботу чи при зміні робочого завдання, що призводить до змін у будь-яких основних засобах роботи;
3) у випадку впровадження нового робочого обладнання чи його заміни; 
4) у випадку впровадження будь-якої нової технології.
Даний перелік не є вичерпним.
Така підготовка має адаптуватись з урахуванням нових або змінених професійних ризиків та, за необхідності, проводитись повторно.
2. Роботодавець також повинен забезпечити:
1) фактичне отримання працівниками іншого роботодавця, які виконують роботу у його робочих зонах, відповідних інструкцій стосовно професійних ризиків для безпеки та здоров’я працівників на роботі під час виконання діяльності у його робочих зонах, а також стосовно запобіжних та захисних заходів, які мають бути застосовані;
2) відповідне навчання представників працівників для виконання ними своїх функцій;
3) навчання достатньої кількості працівників, з урахуванням розміру підприємства та/або установи, професійних ризиків, працівників, відповідальних за виконання заходів по наданню домедичної допомоги, пожежогасіння та евакуації працівників, а також їх забезпечення відповідними матеріалами;
4) контроль за відповідною підготовкою з питань безпеки та здоров’я працівників на роботі осіб, які виконують роботи за цивільно-правовими договорами з використанням засобів праці, робочого обладнання, наданих роботодавцем, та/або у робочих зонах роботодавця.
3. Обов’язковому навчанню та перевірці знань з питань безпеки та здоров’я працівників на роботі підлягають наступні категорії:
1) працівники, які виконують роботи підвищеної небезпеки;
2) працівники, які виконують функції уповноважених з безпеки та здоров’я працівників на роботі;
3) керівні працівники, які безпосередньо організовують роботу з безпеки та здоров’я працівників на роботі.
Обов’язкове навчання та перевірка знань з питань безпеки та здоров’я працівників на роботі здійснюється роботодавцем або суб’єктами господарювання, що надають послуги у сфері навчання з питань безпеки та здоров’я працівників на роботі, за умови наявності ліцензії на проведення навчання з питань безпеки та здоров’я працівників на роботі.
4. Порядок проведення обов’язкового навчання та перевірки знань з безпеки та здоров’я працівників на роботі встановлюється Кабінетом Міністрів України.
5. Підготовка з питань безпеки та здоров’я працівників на роботі проводиться за рахунок роботодавця у робочий час із збереженням в період підготовки оплати праці відповідно до умов трудового договору.
6. Періодичність проведення інструктажів та/або навчання працівників з питань безпеки та здоров’я працівників на роботі визначається роботодавцем самостійно з урахуванням забезпечення належної підготовки працівників.
Мінімальні вимоги щодо проведення інструктажів з працівниками (особами), які виконують роботи підвищеної небезпеки, встановлюються Кабінетом Міністрів України.
7. У разі не проходження працівником інструктажу та/або навчання та перевірки знань з питань безпеки та здоров’я працівників на роботі у встановлений роботодавцем час з незалежних від працівника причин, працівник має право без шкоди для себе відмовитися від виконання трудових обов’язків, до проведення такого інструктажу та/або навчання.
8. Роботодавець має право відсторонити від виконання своїх трудових обов’язків працівника, який у встановлений роботодавцем час відмовився пройти інструктаж та/або навчання і перевірку знань з питань безпеки та здоров’я працівників на роботі, без виплати заробітної плати до проходження такого інструктажу та/або навчання.
9. При незадовільних результатах перевірки знань з питань безпеки та здоров’я працівників на роботі працівник протягом одного місяця повинен пройти повторне навчання і повторну перевірку знань. У разі отримання незадовільних результатів перевірки знань з питань безпеки та здоров’я працівників на роботі після повторного навчання, роботодавець має право розірвати трудовий договір з таким працівником з ініціативи роботодавця відповідно до законодавства.

Стаття 21. Інформування працівників 
1. Роботодавець зобов’язаний забезпечити працівників, а також представників працівників, актуальною інформацією про:
1) професійні ризики для безпеки та здоров’я працівників на роботі, а також про запобіжні та захисні заходи та способи їх застосування, як по відношенню до виконуваної роботи, так і по відношенню до робочого середовища;
2) заходи та інструкції на випадок серйозної та прямої загрози;
3) заходи домедичної допомоги, пожежогасіння, евакуацію працівників і дії при аваріях, а також про працівників і служби, які відповідають за їх запровадження.
Зазначена інформація надається працівникам до початку виконання робіт.
2. Роботодавець також забезпечує інформування з питань безпеки та здоров’я працівників на роботі:
1) працівників іншого роботодавця, у разі виконання ними роботи в робочій зоні цього роботодавця;
2) осіб, які виконують роботи за цивільно-правовими договорами з використанням засобів праці, робочого обладнання роботодавця та/або у його робочій зоні;
3) визначених у встановленому порядку представників працівників.
3. Роботодавець інформує працівників про обов’язки у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі з таких питань:
1) оцінювання факторів ризику для безпеки та здоров’я працівників на роботі;
2) заходи забезпечення безпеки та здоров’я працівників на роботі, що вже запроваджені або будуть запроваджені;
3) засоби колективного та індивідуального захисту, які мають використовуватися;
4) нещасні випадки (в т.ч. зі смертельними наслідками), що призвели до тимчасової втрати працездатності тривалістю більше трьох робочих днів або є прикладом особливо серйозної ситуації з точки зору безпеки та здоров’я працівників на роботі, та професійні захворювання.
4. Роботодавець забезпечує інформування уповноважених з безпеки та здоров’я працівників на роботі та представників працівників про:
1) фактори, щодо яких існують підозри чи фактичні дані про їх вплив на безпеку та здоров’я працівників на роботі;
2) оцінювання факторів ризику для безпеки та здоров’я працівників на роботі для особливих груп працівників;
3) призначення працівників, відповідальних за здійснення заходів по наданню домедичної допомоги, пожежогасіння, евакуації працівників та дій при аваріях.
5. Роботодавець забезпечує інформування уповноважених з безпеки та здоров’я працівників на роботі, та представників працівників про допуск працівників, які не досягли 18-річного віку, працівників з інвалідністю або хронічними захворюваннями, а також про вагітних працівниць, працівниць, які нещодавно народили або працівниць, які годують грудьми.
6. Періодичність надання працівникам інформації з питань безпеки та здоров’я працівників на роботі визначається роботодавцем самостійно з урахуванням необхідності забезпечення належної поінформованості працівника, зокрема до початку виконання ним роботи, а також регулярного оновлення такої інформації, коли це обумовлюється обставинами, що змінюються.

Стаття 22. Надання домедичної допомоги, пожежогасіння, ліквідація аварій та евакуація працівників
1. З урахуванням, але не виключно, характеру своєї діяльності, наявних специфічних небезпек, потреб осіб з інвалідністю (зокрема з порушеннями зору, слуху, опорно-рухового апарату, психічними та інтелектуальними порушеннями та з різними комбінаціями порушень), кількості працівників та розмірів робочих зон, можливої присутності в них сторонніх осіб, яким може загрожувати небезпека, роботодавець забезпечує організацію відповідних заходів щодо:
1) евакуації працівників та осіб, яким загрожує небезпека;
2) надання домедичної допомоги;
3) гасіння пожеж та ліквідації наслідків аварій;
4) інформування та взаємодії із зовнішніми службами, зокрема екстреної медичної допомоги, аварійно-рятувальними формуваннями центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері цивільного захисту.
2. Для виконання заходів, зазначених у частині першій цієї статті, роботодавець призначає відповідальних працівників та організовує проходження ними відповідного навчання, підготовки та підвищення кваліфікації у встановленому законодавством порядку.
3. Кількість відповідальних працівників, обладнання, передбаченого для виконання завдань визначених у частині першій цієї статті, що є в їх розпорядженні, визначаються роботодавцем з урахуванням масштабів відповідних робочих зон, підприємства (виробництва) та/або наявних специфічних небезпек.
4. У разі виникнення надзвичайних ситуацій, які загрожують життю та здоров’ю працівників, роботодавець зобов’язаний: 
1) в найкоротший строк інформувати працівників, яким загрожує або може загрожувати небезпека, про дії, яких необхідно вжити для їх захисту;
2) забезпечити евакуацію працівників та осіб, яким загрожує небезпека;
3) забезпечити надання домедичної допомоги;
4) надати працівникам можливість зупинити роботу, залишити робоче місце/зону і перейти до безпечного місця;
5) забезпечити гасіння пожеж та ліквідацію наслідків аварій;
6) у разі необхідності залучити зовнішні служби, зокрема, системи екстреної медичної допомоги, аварійно-рятувальними формуваннями центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері цивільного захисту;
7) забезпечити виконання заходів передбачених планами реагування на надзвичайні ситуації об’єкта чи інструкціями щодо дій персоналу в разі загрози або виникнення надзвичайних ситуацій, або планами локалізації і ліквідації наслідків аварії.
5. Роботодавцю заборонено надавати працівникам вказівки про відновлення виконання трудових обов’язків під час існування небезпеки, у зв’язку з якою можуть постраждати працівники або інші особи, за винятком належним чином обґрунтованих ситуацій, пов’язаних із запобіганням розповсюдженню аварії чи небезпеки та рятуванням життя працівників та/або третіх осіб.
6. Працівники, які у випадку серйозної, безпосередньої та неминучої небезпеки залишили небезпечні робочі місця/зони, не несуть відповідальності за такі дії. В подальшому, факт наявності такої небезпеки за необхідності підтверджується комісією, яка утворюється роботодавцем із обов’язковим залученням представників працівників та уповноваженого з безпеки та здоров’я працівників на роботі. До участі у роботи комісії також запрошується представник центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі.
7. Роботодавці повинні забезпечити, щоб всі працівники, в разі серйозної загрози, що насувається, для їх безпеки та/або безпеки інших людей, а також при неможливості встановлення негайного контакту з безпосереднім керівником, відповідальним за вжиття відповідних заходів реагування, могли зробити відповідні кроки з урахуванням їх знань і наявних в їх розпорядженні технічних засобів, з метою уникнення наслідків такої загрози.
Працівники не несуть відповідальності за такі дії, якщо тільки вони не діяли необачно або з їх боку не була допущена недбалість. 

Стаття 23. Консультації з працівниками та залучення працівників до питань безпеки та здоров’я працівників на роботі
1. Роботодавці повинні проводити консультації з працівниками та/або представниками працівників, забезпечувати можливість надання ними пропозицій та участі в обговореннях усіх питань, пов’язаних з безпекою та здоров’ям працівників на роботі.
2. Працівники або представники працівників повинні мати змогу брати пропорційну участь в усіх заходах з безпеки та здоров’я працівників на роботі або з ними заздалегідь та в належний час роботодавець повинен проводити консультації щодо:
1) будь-якого заходу, який може мати істотний вплив на безпеку та здоров’я відповідних працівників;
2) визначення уповноважених з безпеки та здоров’я працівників на роботі, організації їх діяльності, а також відповідальних працівників з організації надання домедичної допомоги, ліквідації аварії та евакуації;
3) оцінювання професійних ризиків для безпеки та здоров’я працівників на роботі;
4) запобіжних та захисних заходів, які мають бути запроваджені;
5) засобів колективного та індивідуального захисту, які необхідно використовувати;
6) нещасних випадків, що призвели до тимчасової втрати працездатності тривалістю більше трьох робочих днів, професійних захворювань, а також інформування про них відповідно до законодавства;
7) організації інформування працівників та представників працівників;
8) планування та організації підготовки працівників та представників працівників у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі.
Зазначені консультації проводяться в порядку визначеному колективним договором. 
3. Представники працівників мають право звертатись до роботодавця з пропозиціями щодо застосування відповідних заходів з безпеки та здоров’я працівників на роботі та надавати йому з цією метою пропозиції щодо зменшення загроз та/або усунення джерел небезпеки.
4. Роботодавцю заборонено ставити працівників або представників працівників у несприятливе становище чи створювати на них тиск через їх дії, пов’язані з виконанням функцій, визначених у цій статті.
5. Роботодавець повинен забезпечувати представникам працівників достатньо вільного часу без втрати оплати праці та забезпечувати їх необхідними засобами для реалізації їх прав та обов’язків з безпеки та здоров’я працівників на роботі.
6. Працівники та/або представники працівників мають право подавати до компетентних органів скарги щодо незабезпечення роботодавцем безпечних умов праці на належному рівні. 
7. Представники працівників мають право подавати свої коментарі під час заходів державного контролю.
8. Для реалізації норм цієї статті, а також визначення та впровадження заходів щодо покращення умов праці, вирішення спірних питань у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі, роботодавець може утворювати комісію з безпеки та здоров’я працівників на роботі.
Формування зазначеної комісії у разі її утворення має здійснюватися на паритетних засадах із залученням представників працівників та уповноважених з безпеки та здоров’я працівників на роботі.

Розділ IV 
ПРАВА ТА ОБОВ’ЯЗКИ РОБОТОДАВЦІВ І ПРАЦІВНИКІВ

Стаття 24. Права роботодавців
1. Роботодавці мають право:
1) вимагати від працівників, відповідно до пройденого ними навчання та наданих роботодавцем інструкцій, дбати про особисту безпеку та здоров’я, а також про безпеку та здоров’я оточуючих людей під час виконання трудових обов’язків та/або перебування на робочих місцях/зонах;
2) під час виконання працівниками трудових обов’язків контролювати їх безпеку, дотримання вимог правил, рекомендацій та інструкцій з безпеки та здоров’я працівників на роботі, у тому числі, якщо це зумовлено необхідністю забезпечення безпеки та здоров’я працівників на роботі, застосовувати технічні засоби, з обов’язковим інформуванням працівників про це до початку їх застосування. Під час здійснення такого контролю не допускаються дії, що принижують честь і гідність або порушують інші права працівників;
3) вимагати від працівників знання та виконання вимог нормативно-правових актів та актів роботодавця з безпеки та здоров’я працівників на роботі, використання робочого обладнання за призначенням, правил користування засобами колективного та індивідуального захисту, що безпосередньо стосуються виконуваної ним роботи;
4) вимагати від працівників проходження у встановленому законодавством порядку медичних оглядів та навчання з питань безпеки та здоров’я працівників на роботі;
5) залучати суб’єктів господарювання, що надають послуги з безпеки та здоров’я працівників на роботі, для організації функціонування системи управління безпекою та здоров’ям працівників на роботі, проведення їх аудиту, проведення атестації робочих місць/зон за умовами праці, навчання з питань безпеки та здоров’я працівників на роботі, розробки та оцінювання ефективності заходів щодо усунення та мінімізації професійних ризиків, проведення технічних оглядів робочого обладнання та наданні інших послуг у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі.

Стаття 25. Обов’язки роботодавців
1. З метою забезпечення безпеки і здоров’я працівників на роботі у всіх аспектах, що стосуються роботи, роботодавці зобов’язані:
1) організовувати та здійснювати заходи щодо безпеки і здоров’я працівників на роботі у відповідності до принципів запобігання, викладених у частині першій статті 14 цього Закону, і коригувати ці заходи з урахуванням обставин, що змінюються;
2) визначати засоби та заходи щодо запобігання та захисту працівників від небезпечних та шкідливих професійних факторів та професійних ризиків;
3) здійснювати аналіз, оцінку та управління професійними ризиками, вести облік професійних факторів і професійних ризиків;
4) страхувати відповідно до законодавства відповідальність за шкоду життю і здоров’ю працівника, завдану внаслідок виконання ним трудових обов’язків (роботи);
5) фінансувати заходи з безпеки та здоров’я працівників на роботі у необхідних для цього обсягах;
6) визначати відповідно до вимог цього Закону уповноваженого з безпеки та здоров’я працівників на роботі;
7) організовувати систему управління безпекою та здоров’ям працівників на роботі, а також здійснювати контроль за її функціонуванням;
8) здійснювати моніторинг за технічним станом робочого обладнання, підтримувати його у належних умовах та проводити технічні огляди робочого обладнання відповідно до порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України; 
9) у разі виконання трудових обов’язків на одному робочому місці або в одній робочій зоні працівниками різних роботодавців, співпрацювати між собою з питань безпеки та здоров’я працівників на роботі, координувати свої дії з метою запобігання та захисту працівників від небезпечних та шкідливих професійних факторів та професійних ризиків, інформувати один одного та своїх працівників або їх представників про ці небезпечні та шкідливі професійні фактори та професійні ризики, а також про запобіжні та захисні заходи, які мають бути запроваджені чи вже запроваджені;
10) проводити атестацію робочих місць/зон за умовами праці відповідно до вимог законодавства;
11) залучати працівників до консультацій та прийняття рішень, що стосуються їх безпеки та здоров’я працівників на роботі;
12) при плануванні змін в організації праці проводити з працівниками та/або їх представниками консультації з питань вибору робочого обладнання, умов праці, впливу робочого середовища на робочому місці чи в робочій зоні на безпеку та здоров’я працівників на роботі;
13) при проектуванні робочих місць/зон, робочого обладнання, організації праці та робочих процесів, використанні або виробництві речовин, здійснювати адаптацію до технічного прогресу та нових форм організації праці шляхом постійного контролю та застосування технологічних досягнень і наукових відкриттів з метою підвищення рівня безпеки і збереження здоров’я працівників;
14) організовувати за власні кошти проходження працівниками навчання з безпеки та здоров’я працівників на роботі у робочий час із збереженням заробітної плати;
15) допускати до виконання робіт працівників, що пройшли відповідні навчання з питань безпеки та здоров’я працівників на роботі та/або інструктажі;
16) організовувати за власні кошти проходження працівниками медичних оглядів у робочий час із збереженням заробітної плати; забезпечувати виконання рекомендацій за результатами медичних оглядів;
17) враховувати стан здоров’я кожного працівника, у тому числі осіб з інвалідністю, вагітних працівниць, працівниць, які нещодавно народили та працівниць, які годують грудьми;
18) інформувати працівників та їх представників про:
а) професійні ризики та запобіжні заходи, які вживаються роботодавцем для їх усунення, мінімізації чи захисту від них;
б) заходи, які необхідно здійснювати для надання домедичної допомоги, гасіння пожеж та евакуації працівників;
19) організовувати проведення працівникам належних інструктажів, ознайомлення працівників з інструкціями стосовно безпечного використання робочого обладнання;
20) одержувати у встановлених цим Законом випадках дозвіл на виконання робіт підвищеної небезпеки;
21) вести облік нещасних випадків і професійних захворювань працівників, аварій та інцидентів;
22) повідомляти центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про працю, про нещасні випадки та професійні захворювання працівників, аварії;
23) розслідувати нещасні випадки, професійні захворювання та аварії на роботі;
24) складати та реалізувати загальний план запобігання професійним ризикам.
2. Зазначені у частині першій цієї статті обов’язки не є вичерпними. Інші обов’язки роботодавця визначаються законодавством про працю або виникають внаслідок прав працівників, визначених цим Законом.
3. Залучення роботодавцем сторонніх осіб та суб’єктів господарювання для забезпечення виконання зобов’язань та завдань у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі не звільняє його від відповідальності за забезпечення безпеки та здоров’я працівників на роботі у всіх аспектах, що стосуються роботи.
4. Фінансування витрат на безпеку та здоров’я працівників на роботі, пов’язаних з виконанням обов’язків роботодавця, здійснюється за рахунок коштів роботодавця.
5. Обсяг витрат роботодавця на безпеку та здоров’я працівників на роботі має забезпечувати та бути достатнім для виконання всіх зобов’язань, визначених цим Законом, та завдань, пов’язаних із забезпечення безпеки та здоров’я працівників на роботі, і нічим не може бути обмежений.

Стаття 26. Права працівників
1. Кожен працівник має право на:
1) створення роботодавцем безпечних умов праці, в т. ч. шляхом безоплатного забезпечення роботодавцем засобами колективного та/або індивідуального захисту;
2) відсутність обов’язку нести будь-які фінансові витрати, пов’язані з безпекою та здоров’ям працівників на роботі; 
3) отримання від роботодавця інформації про професійні ризики, на які вони наражаються або можуть наражатися при виконанні роботи, а також про запобіжні заходи, вжиті для забезпечення безпеки та здоров’я працівників на роботі;
4) належне навчання та інформування (в доступних форматах для осіб з інвалідністю з порушеннями зору та слуху) з питань їх безпеки та здоров’я працівників на роботі з урахуванням характеру їх роботи та професійних ризиків, на які вони наражаються або можуть наражатися;
5) відмову від виконання трудових обов’язків у разі наявності загрози для їх життя та здоров’я;
6) відшкодування відповідно до законодавства шкоди та збитків, заподіяних здоров’ю працівника внаслідок незабезпечення роботодавцем безпечних умов праці;
7) консультації при прийнятті роботодавцем рішень, пов’язаних з їх безпекою та здоров’ям;
8) подання до компетентних органів скарг щодо незабезпечення роботодавцем безпечних умов праці на належному рівні, а також коментарів під час заходів державного контролю;
9) проходження належного відповідно до законодавства медичного обстеження з метою оцінювання своєї фізичної та психологічної підготовленості до роботи, а також наслідків, які спричиняють робота та умови, в яких вона виконується, для їх здоров’я;
10) відсутність будь-яких негативних наслідків для себе, а також на захист від таких наслідків у разі залишення свого робочого місця/зони у випадку серйозної, неминучої та невідворотної загрози, або вжиття, відповідно до знань і наявних технічних засобів, належних заходів для уникнення наслідків серйозної та прямої загрози для власної безпеки та/або безпеки інших осіб, якщо не вдалося зв’язатися з безпосереднім керівником;
11) захист від утисків або дисциплінарних заходів за повідомлення про нещасний випадок, професійне захворювання, небезпечну подію, нещасний випадок чи підозру на професійне захворювання.
2. Зазначені у частині першій цієї статті права не є вичерпними. Інші права працівників виникають внаслідок обов’язків роботодавця, визначених цим Законом.

Стаття 27. Обов’язки працівників
1. Кожен працівник, з урахуванням власного досвіду та у відповідності до отриманого від роботодавця навчання і інструкцій, зобов’язаний дбати про власну безпеку та здоров’я, а також про безпеку та здоров’я інших осіб, на яких впливають його дії або бездіяльність.
2. З цією метою працівник повинен:
1) дотримуватись наданих роботодавцем інструкцій та вказівок;
2) проходити відповідно до встановлених законодавством та роботодавцем вимог навчання з безпеки та здоров’я працівників на роботі;
3) правильно і за призначенням використовувати робоче обладнання, небезпечні речовини, транспортні та інші засоби праці; 
4) правильно використовувати надані йому в розпорядження засоби індивідуального захисту та після використання повертати їх на передбачене для цього місце;
5) не допускати несанкціонованого відключення, зміни або вилучення захисних пристроїв, встановлених на робочому обладнанні, робочих місцях/зонах, спорудах, та правильно використовувати такі пристрої безпеки;
6) негайно інформувати роботодавця та/або відповідальних посадових осіб та/або уповноважених з безпеки та здоров’я працівників на роботі про будь-яку робочу ситуацію, щодо якої вони мають достатні підстави вважати, що остання становить або може становити серйозну загрозу для безпеки та здоров’я працівників на роботі, а також про будь-які недоліки у системах захисту;
7) співпрацювати з роботодавцем та/або уповноваженими з безпеки та здоров’я працівників на роботі протягом часу, необхідного для виконання всіх завдань та/або дотримання всіх вимог, передбачених компетентними органами для забезпечення безпеки та здоров’я працівників на роботі;
8) співпрацювати в межах своєї компетенції з роботодавцем та/або уповноваженими з безпеки та здоров’я працівників на роботі протягом часу, необхідного роботодавцю для забезпечення безпечних умов праці та робочого середовища і усунення загроз для безпеки і здоров’я працівників на роботі;
9) проходити у визначений роботодавцем час медичний огляд та виконувати рекомендації, визначені у висновках медичної комісії;
10) за наявності документально оформленої вимоги роботодавця, державного інспектора праці, уповноваженого з безпеки та здоров’я працівників на роботі, пройти медичний огляд у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров’я, з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп’яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. 
3. Обов’язки працівника, визначені частиною першої цієї статті не є вичерпними. Інші обов’язки працівників виникають внаслідок правил, рекомендацій, інструкцій, спрямованих на забезпечення безпеки та здоров’я працівників на роботі, встановлених відповідно до законодавства про працю, або інших прав роботодавців, визначених цим Законом.
4. Наявність у працівника обов’язків у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі та/або їх невиконання працівником не може бути підставою для невиконання роботодавцем своїх обов’язків.

Розділ V 
БЕЗПЕКА ТА ЗДОРОВ’Я ОКРЕМИХ КАТЕГОРІЙ ПРАЦІВНИКІВ

Стаття 28. Безпека та здоров’я вагітних працівниць, працівниць, які нещодавно народили, та працівниць, які годують грудьми
1. Вагітні працівниці, працівниці, які нещодавно народили, та працівниці, які годують грудьми, не зобов’язані виконувати роботу, визначену центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров’я, такою, що завдає шкоди їх здоров’ю або становить значний професійний ризик для їх здоров’я та/або здоров’я дитини таких працівниць.
2. Перелік небезпечних або шкідливих професійних факторів і умов праці, що можуть завдати шкоди здоров’ю вагітним працівницям, їх плоду, працівницям, які нещодавно народили, працівницям, які годують грудьми, та/або їх дітям, визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров’я, з урахуванням консультацій з організаціями роботодавців та працівників.
3. З урахуванням переліку, зазначеного у частині другій цієї статті, роботодавець повинен:
1) самостійно або за допомогою уповноважених з безпеки та здоров’я працівників на роботі проводити оцінювання професійних ризиків для безпеки та здоров’я таких працівниць, а також можливий вплив на вагітність, плід, годування грудьми дітей таких працівниць, на безпеку та здоров’я їх дітей;
2) інформувати цих працівниць про результати зазначеної у пункті 1 цієї частини оцінювання професійних ризиків та про усі заходи, яких буде вжито задля безпеки їх праці та здоров’я;
3) вживати заходів щодо недопущення завдання шкоди здоров’ю таких працівниць та негативного впливу на вагітність або на годування грудьми шляхом тимчасового пристосування умов праці, режимів і графіків роботи, регулювання тривалості їх робочого дня, а також запобігання виникненню професійних ризиків, яким вони піддаються.
4. Якщо технічно та/або об’єктивно неможливо змінити умови праці та/або тривалість робочого дня вагітних працівниць, або працівниць, які годують грудьми, або це не може вмотивовано вимагатися з урахуванням належно обґрунтованих роботодавцем причин, роботодавець повинен вжити заходів щодо надання таким працівницям іншої роботи відповідно до медичного висновку. 
5. Якщо надання іншої роботи відповідно до частини четвертої цієї статті технічно та/або об’єктивно неможливе, або це не може вмотивовано вимагатися з урахуванням належно обґрунтованих роботодавцем причин, вагітній працівниці надається відпустка із збереженням середньої заробітної плати необхідної тривалості відповідно до медичного висновку. 
6. Перелік небезпечних та шкідливих професійних факторів та умов праці, за наявності яких забороняється застосування праці жінок, вагітних працівниць, працівниць, які нещодавно народили, та працівниць, які годують грудьми, визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров’я.
7. Роботодавець повинен забезпечити вагітним працівницям право на достатній вільний від роботи час зі збереженням заробітної плати, необхідний для проходження допологових обстежень, за умови надання медичного висновку, який підтверджує, що такі обстеження можуть проводитись лише протягом робочого часу. 

Стаття 29. Безпека та здоров’я працівників на роботі, які не досягли 18-річного віку
1. Роботодавець повинен забезпечувати безпеку, здоров’я та такі умови праці для осіб, які не досягли 18-річного віку, що відповідають їх віку та рівню фізичного та психофізіологічного розвитку, освіти та навчанню, зокрема, запобігаючи будь-яким професійним ризикам, що виникають внаслідок їх недостатнього досвіду чи неусвідомлення наявних або потенційних ризиків.
2. До початку роботи та у разі змін в умовах праці, які можуть вплинути на безпеку та здоров’я осіб, які не досягли 18-річного віку, роботодавець повинен проводити оцінювання професійних ризиків, особливу увагу приділяючи:
1) плануванню та організації робочого місця/зони;
2) організації праці, робочих процесів;
3) характеру, ступеню і тривалості впливу шкідливих і небезпечних фізичних, хімічних, біологічних та інших факторів робочого середовища;
4) вибору робочого обладнання, матеріалів і речовин, машин, приладів та методів їх використання;
5) рівню підготовки та навчанню, отриманому особою, яка не досягли 18-річного віку.
3. Роботодавець інформує осіб, які не досягли 18-річного віку, та їх законних представників про професійні ризики, які на них впливають або можуть впливати, а також про запобіжні заходи щодо запобігання таким професійним ризикам.
4. Забороняється використання праці осіб, які не досягли 18-річного віку, на роботах:
1) які об’єктивно перевищують їх фізичні чи психологічні можливості;
2) із впливом небезпечних та шкідливих професійних факторів, а також збудників, які є токсичними, канцерогенними, завдають спадкових генетичних пошкоджень або шкоди ненародженій дитині, або іншим чином хронічно впливають на здоров’я людини;
3) у нічний час або понад встановлену норму праці;
4) які пов’язані з ризиком нещасних випадків, коли є підстави вважати, що особи, які не досягли 18-річного віку, не зможуть виявити такий ризик або уникнути його через свою недостатню увагу до безпеки або через недостатній досвід чи навчання.
5. Перелік робіт та небезпечних або шкідливих професійних факторів і умов праці, в яких забороняється застосування праці осіб, які не досягли 18-річного віку, а також граничні норми підіймання і переміщення важких речей працівниками, які не досягли 18-річного віку, визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров’я за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі.
6. Дозволяється відхилення від норм частини четвертої цієї статті у випадку, проходження, особами або працівниками, які досягли 15-річного віку та здобули базову середню освіту, професійного (професійно-технічного) чи виробничого навчання, за умови, що їх безпека та здоров’я забезпечується тим, що робота виконується під наглядом компетентної особи відповідно до вимог та за умови гарантування захисту, передбаченого цим Законом.
7. Порядок професійного (професійно-технічного) і виробничого навчання осіб, які не досягли 18-річного віку, професій з важкими роботами, роботами із небезпечними або шкідливими професійними факторами і умовами праці затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі, за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах освіти і науки.

Стаття 30. Безпека та здоров’я працівників на роботі з інвалідністю
1. Роботодавці, які використовують працю осіб з інвалідністю, при визначенні заходів безпеки та здоров’я працівників на роботі мають враховувати рекомендації медико-соціальної експертної комісії та/або індивідуальних програм реабілітації, з метою врахування особливостей, пов’язаних з організацією безпеки та здоров’я цієї категорії працівників.
2. До початку роботи та у разі змін в умовах праці, які можуть вплинути на безпеку та здоров’я осіб з інвалідністю, роботодавець повинен проводити оцінювання професійних ризиків.
3. Залучення осіб з інвалідністю до роботи понад встановлену норму праці та/або робіт у нічний час можливе лише за їх згодою та за умови, що це не суперечить рекомендаціям медико-соціальної експертної комісії.
4. Особи з інвалідністю, хронічними чи онкологічними захворюваннями мають однакові права щодо умов праці, без обмежень, пов’язаних із особливостями їх стану, що й інші працівники.

РОЗДІЛ VІ 
ДЕРЖАВНІ ЗАХОДИ СПРИЯННЯ, КОНТРОЛЮ ТА 
ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ДОТРИМАННЯ ЗАКОНОДАВСТВА 
ПРО БЕЗПЕКУ ТА ЗДОРОВ’Я ПРАЦІВНИКІВ НА РОБОТІ

Стаття 31. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про працю 
1. Державні заходи сприяння, контролю та забезпечення дотримання законодавства про працю здійснюються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про працю.
2. Основними функціями центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про працю, є:
1) контроль та забезпечення застосування законодавства про безпеку та здоров’я працівників на роботі;
2) забезпечення роботодавців, працівників та їх представників технічною інформацією та консультаціями щодо найбільш ефективних засобів дотримання правових норм;
3) інформування центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування політики у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі, про недоліки або зловживання у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі, які потребують правового врегулювання.

Стаття 32. Забезпечення застосування законодавства про безпеку та здоров’я працівників на роботі
1. З метою забезпечення належного застосування законодавства про безпеку та здоров’я працівників на роботі державні інспектори праці для забезпечення застосування відповідних правових норм з безпеки та здоров’я працівників на роботі, мають право проводити  інспекційні відвідування, згідно законодавства про працю. 
2. Окрім визначених законодавством про працю повноважень державні інспектори праці з метою усунення недоліків, виявлених під час інспекційного відвідування, які вони вважають такими, що загрожують здоров’ю чи життю працівників, мають право, в межах компетенції вимагати внесення протягом визначеного розумного терміну до конструкції споруди, робочого місця/зони, робочого обладнання таких змін, які необхідні для забезпечення дотримання норм законодавства про безпеку та здоров’я працівників на роботі. У разі наявності обґрунтованої безпосередньої загрози здоров’ю чи життю працівників державні інспектори праці мають право вимагати вжиття заходів, які підлягають негайному виконанню, включаючи зупинку, припинення, обмеження виконання робіт, використання робочого обладнання, робочих місць/зон, будівель, споруд, приміщень, а також заборону застосування небезпечних речовин.
3. Державний інспектор праці, ґрунтуючись на повному, всебічному та об’єктивному вивченні всіх обставин, виявлених в ході відвідування, за власним переконанням вирішує питання чи пропонувати застосовувати штрафні санкції або ж надавати роботодавцю поради чи рекомендації.

Стаття 33. Забезпечення роботодавців і працівників технічною інформацією та консультаціями 
1. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про працю, забезпечує безоплатне надання роботодавцям, працівникам, їх представникам, суб’єктам господарювання, що надають послуги у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі, технічної інформації та консультацій (письмових та усних) щодо найбільш ефективних способів дотримання норм законодавства про безпеку та здоров’я працівників на роботі.
2. З метою отримання технічної інформації та консультацій щодо підвищення рівня безпеки та здоров’я працівників на роботі роботодавці також можуть звертатись із проханням про проведення державного аудиту стану застосування законодавства про безпеку та здоров’я працівників на роботі.
3. Державний аудит стану застосування роботодавцем законодавства про безпеку та здоров’я працівників на роботі проводиться безоплатно посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про працю, з урахуванням пріоритетів та наявних ресурсів.
4. Порядок проведення такого аудиту встановлюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі.
5. Висновки та рекомендації, отримані роботодавцем за результатами державного аудиту, є обов’язковими для виконання роботодавцем.
6. Роботодавець не може бути притягнутий до відповідальності за порушення законодавства про безпеку та здоров’я працівників на роботі, виявлені в ході державного аудиту, у разі усунення їх у строк, зазначений у висновках та рекомендаціях державного аудиту.
7. За результатами аналізу статистики нещасних випадків та професійних захворювань, інспекційних відвідувань, звернень щодо отримання технічної документації та консультацій, результатів державного аудиту центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про працю, проводить загальнонаціональні, галузеві, тематичні інформаційні кампанії щодо найбільш ефективних способів дотримання норм законодавства про безпеку та здоров’я працівників на роботі.
8. Роботодавець має право звертатись до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі, з проханням про проведення державними інспекторами праці інформаційно-роз’яснювальних заходів щодо найбільш ефективних способів дотримання норм законодавства про безпеку та здоров’я працівників на роботі.
9. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі, самостійно приймає рішення про доцільність відвідування роботодавця з метою проведення інформаційно-роз’яснювальних заходів.

Стаття 34. Публічна інформація у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі
1. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про працю, публікує загальний щорічний звіт про свою діяльність у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі.
2. У щорічному звіті зазначаються, але не виключно, питання щодо:
1) правових норм стосовно здійснення державного контролю за додержанням законодавства про безпеку та здоров’я працівників на роботі;
2) персоналу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про працю;
3) роботодавців, їх робочих зон, які підлягають інспектуванню, та кількості працівників, зайнятих у них;
4) інспекційних відвідувань;
5) виявлених порушень та застосованих санкцій;
6) нещасних випадків;
7) професійних захворювань. 
3. Такі щорічні звіти публікуються протягом першого кварталу року, що настає за звітним.

Розділ VІI 
ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ У СФЕРІ БЕЗПЕКИ ТА 
ЗДОРОВ’Я ПРАЦІВНИКІВ НА РОБОТІ

Стаття 35. Відповідальність роботодавця за порушення законодавства про безпеку та здоров’я працівників на роботі
1. Особи, винні у порушенні законодавства про безпеку та здоров’я працівників на роботі, несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну та кримінальну відповідальність згідно із законодавством.
2. У разі доведення вини роботодавця та/або пов’язаних із ним осіб у заподіянні шкоди життю та здоров’ю працівника, за рішенням суду на роботодавця може бути покладено обов’язок відшкодувати повністю або частково витрати, понесені Фондом соціального страхування України на страхові виплати застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.
3. Роботодавець, окрім обов’язкового соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань, може здійснювати страхування своєї відповідальності за шкоду, заподіяну життю та здоров’ю працівника внаслідок виконання ним своїх трудових обов’язків.
4. За порушення норм цього Закону роботодавці несуть відповідальність у вигляді штрафу у разі:
1) використання робочого обладнання підвищеної небезпеки без його повідомної реєстрації, не проведення обов’язкових технічних оглядів                  (стаття 12) – у розмірі однієї мінімальної заробітної плати за кожну одиницю такого обладнання;
2) не інформування працівників щодо питань безпеки та здоров’я працівників на роботі (стаття 21), не проведення консультацій з працівниками та/або представниками працівників (стаття 23) – у розмірі однієї мінімальної заробітної плати;
3) не проведення обов’язкової атестації робочих місць/зон за умовами праці (частина третя статті 10) – у розмірі мінімальної заробітної плати за кожне робоче місце, щодо якого скоєне порушення;
4) не проведення обов’язкового зовнішнього аудиту системи управління безпекою та здоров’ям працівників на роботі (частина шоста статті 18) – у розмірі п’яти мінімальних заробітних плат;
5) допущення працівника до виконання робіт підвищеної небезпеки без отримання дозволу на виконання робіт підвищеної небезпеки або без здійснення додаткового страхування життя і здоров’я працівника відповідно до цього Закону (стаття 11) – у розмірі, що дорівнює одноразовій допомозі, яка виплачується сім’ї потерпілого у разі його смерті внаслідок нещасного випадку відповідно до Закону України “Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування”, за кожного такого працівника;
6) не проведення обов’язкових медичних оглядів відповідно до законодавства або невиконання рекомендацій, наданих за результатами медичних оглядів (стаття 19), – у розмірі мінімальної заробітної плати за кожного працівника, щодо якого не проведено медичний огляд або не виконано його рекомендації;
7) не проведення обов’язкового навчання працівників з питань безпеки та здоров’я працівників на роботі (стаття 20) – у розмірі мінімальної заробітної плати за кожного працівника, щодо якого не проведено навчання;
8) не забезпечення надання домедичної допомоги та/або не забезпечення евакуації працівників, яким загрожувала небезпека внаслідок аварії (частина четверта статті 22) – у розмірі трьох мінімальних заробітних плат за кожного такого працівника;
9) не визначення (не призначення) уповноваженого з безпеки та здоров’я працівників на роботі (стаття 15) – у розмірі п’яти мінімальних заробітних плат;
10) не проведення оцінки професійних ризиків (частина друга статті 16) – у розмірі двох мінімальних заробітних за кожне робоче місце, щодо якого не проведено таку оцінку;
11) не проведення розслідування нещасного випадку чи професійного захворювання (частини третя статті 6) – у розмірі десяти мінімальних заробітних плат за кожного працівника, щодо якого не проведено розслідування;
12) не повідомлення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі про нещасний випадок, який призвів до тяжких травм або смерті потерпілого (частини друга та четверта статті 6) – у розмірі двадцяти мінімальних заробітних плат за кожного працівника, щодо якого стався такий випадок;
13) застосування у виробництві шкідливих речовин, які не пройшли гігієнічну регламентацію та державну реєстрацію (частина восьма статті 10) – у розмірі десяти мінімальних заробітних плат за кожного працівника, який був долучений до застосування, використання такої речовини;
14) невиконання законних вимог державного інспектора праці щодо усунення виявленого порушення – у розмірі п’яти мінімальних заробітних плат за кожне порушення;
15) порушення інших норм цього Закону – у розмірі половини мінімальної заробітної плати за кожного працівника, право на захист якого порушено внаслідок такого порушення.
5. При визначенні розміру штрафів, зазначених у частині четвертій цієї статті, застосовується розмір мінімальної заробітної плати, встановлений відповідно до законодавства на момент виявлення порушення.
6. У разі повторного виявлення аналогічного порушення протягом року з дати виявлення попереднього порушення, розмір штрафу подвоюється.
7. Штрафи, накладення яких передбачено цією статтею, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України.
8. У разі сплати роботодавцем 50 відсотків розміру штрафу протягом 10 банківських днів з дня вручення постанови про накладення штрафу за порушення вимог законодавства про безпеку та здоров’я працівників на роботі, передбаченого цією статтею, така постанова вважається виконаною.
9. Сплата штрафу не звільняє роботодавця від обов’язку усунути порушення законодавства.
10. У разі невиконання роботодавцем постанови центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного контролю за додержанням законодавства про працю, її виконання покладається на органи державної виконавчої служби в примусовому порядку.
11. Невиконання працівником своїх обов’язків у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі не позбавляє роботодавця відповідальності у разі порушення ним вимог нормативно-правових актів у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі.
12. При визначенні розмірів штрафів, що накладаються згідно цієї статті, застосовуються наступні понижуючі коефіцієнти в залежності від належності станом на момент вчинення порушення суб’єктів господарювання відповідно до норм Господарського кодексу України до:
1) суб’єктів мікропідприємництва – 0,25;
2) суб’єктів малого підприємництва – 0,5;
3) суб’єктів середнього підприємництва – 0,7.
13. Якщо порушення норм цього Закону відбулось фізичною особою, яка використовує найману працю без реєстрації господарської діяльності, до неї застосовуються розміри штрафів еквівалентні розмірам для суб’єктів мікропідприємництва.

Розділ VIII 
ПРИКІНЦЕВІ ПОЛОЖЕННЯ 

1. Цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію з 1 липня 2024 року.

2. Визнати таким, що втратив чинність Закон України “Про охорону праці” (Відомості Верховної Ради України, 1992 р., № 49, ст. 668, 669 із наступними змінами).

3. Внести зміни до таких законодавчих актів України:
1) У Кодексі України про надра (Відомості Верховної Ради України, 1994 р., № 36, ст. 340):
у частині п’ятій статті 24 слова “спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з промислової безпеки, охорони праці, державного гірничого нагляду та державного регулювання у сфері безпечного поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення” замінити словами “центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду”; 
у частині п’ятій статті 54 слова “центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері гірничого нагляду та промислової безпеки” замінити словами “центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі, гірничого нагляду”;
у тексті Кодексу слова “центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці” в усіх відмінках замінити словами “центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі”;

2) у Законі України “Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування” (Відомості Верховної Ради України, 1999 р., № 46-47, ст.403; 2017 р., № 2, ст.25, № 40-41, ст.383; 2018 р., № 6-7, ст.43; 2020 р., № 13, ст.68; 2021 р., № 8, ст.59; Офіційний вісник України 2021 р., № 65, ст. 4103; 2022 р., № 6, ст.340):
пункти 5 та 7 частини першої статті 1 викласти в такій редакції:
“5) нещасний випадок – обмежена в часі подія або раптовий вплив на працівника небезпечного чи шкідливого професійного фактору, що сталися в процесі або у зв’язку з виконанням працівником роботи, внаслідок яких заподіяно будь-яку шкоду його здоров’ю або настала смерть;”;
“7) професійне захворювання – захворювання (в тому числі отруєння), причиною якого виключно або переважно став вплив на працівника небезпечних та/або шкідливих професійних факторів, пов’язаних з роботою;”;

у частині другій статті 36 слова “ , відповідно до Закону України “Про охорону праці” виключити;
в абзаці третьому пункту 2 частини першої статті 50 слова “охорони та медицини праці” замінити словами “безпеки та здоров’я працівників”;
у частині третій статті 51:
у пункті 2 слова “охорони праці працівників підприємств” замінити словами “безпеки та здоров’я працівників на роботі”;
у пункті 4 слова “охорони праці підприємств” замінити словами “безпеки та здоров’я працівників на роботі”;
у тексті Закону слова “охорона праці” в усіх відмінках замінити словами “безпека та здоров’я працівників” у відповідному відмінку;

3) У Гірничому законі України (Відомості Верховної Ради України, 1999 р., № 50, ст. 433; 2001 р., № 32, ст. 172; 2002 р., № 6, ст.35; 2005 р., № 6, ст.138; 2008 р., № 42-43, ст. 293; 2009 р., № 51, ст.758; 2012 р., № 5, ст.39; 2013 р., № 48, ст.682; 2014 р., № 22, ст.796; 2015 р., № 6, ст.40; 2017 р., № 29, ст.310; 2018 р., № 46, ст.371):
у частині першій статті 3:
у абзаці першому слова “Про охорону праці” замінити словами “Про безпеку та здоров’я працівників на роботі”;
у абзаці другому слова “охорони праці та” замінити словами “безпеки та здоров’я працівників на роботі”;
абзац п’ятий статті 4 викласти в такій редакції:
“безпека та здоров’я працівників на роботі”;
у статті 22 слова “охорони праці” замінити словами “безпеки та здоров’я працівників на роботі”;
у статті 30 слова “стан техніки безпеки і охорони праці” замінити словами “забезпечення безпеки та здоров’я працівників на роботі”;
статтю 32 викласти в такій редакції:
“Стаття 32. Забезпечення безпеки проведення гірничих робіт та забезпечення безпеки та здоров’я працівників на роботі
Власник (керівник) гірничого підприємства забезпечує проведення гірничих робіт та забезпечення безпеки та здоров’я працівників на роботі відповідно до вимог законів України, інших нормативно-правових актів, правил технічної експлуатації, єдиних правил безпеки при підривних роботах.”;
у статті 37 слова “Про охорону праці” замінити словами “Про безпеку та здоров’я працівників на роботі”;
у абзаці шостому статті 38 слова “охорону праці” замінити словами “безпеку та здоров’я працівників на роботі”, а слова “правил безпеки” виключити;
у частині першій статті 43 слова “та охороною праці” замінити словами “праці, безпекою та здоров’ям працівників на роботі”;
у тексті Закону слова “центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони” праці в усіх відмінках замінити словами “центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері безпеки та здоров’я працівників на роботі”;

4) пункт 48 Переліку документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності, затвердженого Законом України “Про Перелік документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності” (Відомості Верховної Ради України, 2011 р., № 47, ст. 532) викласти в такій редакції:
“
48.	Дозвіл на виконання робіт підвищеної небезпеки	Закон України “Про безпеку та здоров’я працівників на роботі”	
”;

5) частину першу статті 7 Законі України “Про ліцензування видів господарської діяльності” (Відомості Верховної Ради України, 2015 р., № 23, ст. 158; 2016 р., № 4, ст. 40, № 51, ст. 833; 2017 р., № 9, ст. 68, № 27-28, ст. 312, № 31, ст. 343, № 38-39, ст. 380; 2018 р., № 1, ст. 1, № 30, ст. 239, № 49, ст. 399; 2019 р., № 42, ст. 233, № 44, ст. 277, № 51, ст. 377; 2020 р., № 26, ст.172, № 39, ст. 297; Офіційний вісник України, 2020 р., № 66, ст. 2129, № 86, ст. 2761, № 86, ст. 2764; 2021 р., № 4, ст. 201, № 100, ст. 6546) доповнити пунктами 35-38 такого змісту:
“35) проведення гігієнічних досліджень умов праці;
36) проведення технічного огляду робочого обладнання підвищеної небезпеки;
37) проведення експертизи щодо спроможності роботодавця забезпечити безпечне виконання робіт підвищеної небезпеки;
38) проведення навчання з питань безпеки та здоров’я працівників на роботі.”.

4. Кабінету Міністрів України протягом року з дня опублікування цього Закону: 
привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом;
забезпечити прийняття нормативно-правових актів, необхідних для реалізації цього Закону;
забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

Голова Верховної 
Ради України